Джеймс Балард
Удавеният великан

Превод от английски: Александър Хрусанов, 1979

chitanka.info

На сутринта след бурята вълните бяха изтласкали тялото на един удавен великан върху плажа на пет мили северозападно от града. Първата новина донесе фермер, живеещ в съседство на местопроизшествието, и след това тя бе потвърдена от репортерите на местния вестник и от полицията. Въпреки това повечето хора, и аз сред тях, продължаваха да са настроени скептично, но след като все повече очевидци се връщаха и потвърждаваха огромните размери на великана, на края нашето любопитство не издържа. Библиотеката, където ние с колегите ми провеждахме изследвания, бе почти изпразнена, когато тръгнахме към брега малко след два часа, а през целия ден хората непрекъснато напускаха бюрата и магазините, докато описанията на великана се предаваха от човек на човек из града.

Докато стигнахме дюните над плажа, вече се беше събрала голяма тълпа и видяхме тялото да лежи в плитчините на около двеста ярда. На пръв поглед приказките за размерите му ни се видяха твърде преувеличени. Беше времето на отлива и почти цялото тяло на великана се подаваше от водата, но то изглеждаше малко по-голямо от акула. Лежеше по гръб с ръце до хълбоците, в отпусната поза, сякаш беше заспал върху огледалото на морския пясък, а отражението на обезщетената му кожа избледняваше с оттеглянето на водата. На ясната слънчева светлина тялото лъщеше като белите пера на морска птица.

Озадачени от гледката и недоволни от простодушните обяснения на тълпата, ние с приятелите ми се спуснахме от дюните върху чакълестия бряг. Сякаш никой не проявяваше желание да се приближи до великана, но след половин час двама рибари с високи гумени ботуши прекосиха пясъчната ивица. Когато дребните им фигури приближиха полегналото тяло, сред зрителите внезапно се разнесе глъчка. Край великана двамата мъже приличаха на джуджета. Макар петите му да бяха отчасти потънали в пясъка, стъпалата се издигаха на височина почти два пъти колкото ръста на рибарите и веднага ни стана ясно, че този удавен исполин притежава масата и размерите на най-големите китове.

Три рибарски едномачтови лодки бяха доплавали на местопроизшествието и с вдигнати килове останаха на около четвърт миля навътре във водата, като моряците наблюдаваха от кърмите им. Тяхната предпазливост възпря зрителите на брега да прекосят пясъчната ивица. Всички се спуснаха нетърпеливо от дюните и зачакаха по каменистите склонове, изпълнени с желание да го разгледат по-отблизо. Покрай тялото пясъкът бе отмит, образувайки вдлъбнатина, сякаш великанът бе паднал от небето. Двамата рибари стояха между огромните устои на стъпалата и ни махаха като туристи сред колоните на храм, заливан от водите на Нил. За миг ме обзе страх при мисълта, че великанът е просто заспал и може внезапно да се раздвижи и да събере петите си, но изцъклените му очи се взираха в небето, без той да забелязва дребните себеподобни между стъпалата си.

Рибарите започнаха обиколка на трупа, тръгнаха покрай дългите бели крака. След като спряха, за да огледат пръстите на проснатата китка, те изчезнаха от погледа ни между ръката и гръдния кош, после се появиха, за да изследват главата, засенчваха очите си, когато се взираха в гръцкия му профил. Ниското чело, извитият нос и устни ми напомняха за римско копие на Праксител, а елегантно оформените ноздри изтъкваха приликата с монументална скулптура.

Внезапно тълпата нададе вик и стотици ръце посочиха към морето. Трепнах и видях, че един от рибарите се е покачил върху гърдите на великана, разхожда се по тях и маха към брега. Тълпата нададе изненадан, тържествуващ рев, заглушен от лавината камъни, когато всички се спуснаха към пясъчната ивица.

Приближихме тялото, което лежеше в локва с размерите на футболно игрище, и възбуденият ни брътвеж отново затихна, подтиснат от огромните размери на мъртвия колос. Той се бе проснал под лек ъгъл спрямо брега, краката му бяха отнесени по към плажа и скъсената перспектива бе прикрила действителната му дължина. Въпреки че двамата рибари стояха върху стомаха му, тълпата образува широк кръг, като групи от по трима, четирима души се приближаваха нерешително към стъпалата и китките.

Ние с приятелите ми заобиколихме откъм морето великана, чиито бедра и гръден кош се извисяваха над нас като корпус на изхвърлен на брега кораб. Седефената на цвят кожа, разтегната от солената вода, прикриваше контурите на огромните мускули и сухожилия. Минахме под леко сгънатото ляво коляно, от което висяха влажни водорасли. Около стомаха бе обвит хлабаво шал от рехава тъкан, избелял от водата до бледожълт цвят. От него се надигаха изпарения и се разнасяше силна миризма на солена вода, която се смесваше със сладникавия и силен дъх на кожата.

Спряхме до рамото му и се вгледахме в неподвижния профил. Устните бяха леко разтворени, очите притворени и забулени, сякаш бяха инжектирани с някаква синя, млечна течност, но деликатните извивки на ноздрите и веждите придаваха на лицето своеобразно обаяние, което се противопоставяше на бруталната мощ на гръдния кош и раменете.

Ухото висеше във въздуха над главите ни като скулптиран портал. Когато вдигнах ръка да докосна провесената месеста част, някой се показа над ръба на челото и ми викна. Появата му ме сепна, отдръпнах се и тогава видях, че група младежи са се покачили върху лицето и се боричкат из очните кухини.

Хората вече се катереха по целия великан, чиито наклонени ръце представляваха нещо като двойна стълба. От дланите те вървяха по ръцете до лактите, после пълзяха по издутините на бицепсите, за да стигнат до плоската площадка на пекторалните мускули, която покриваше горната половина да гладкия обезкосмен гръден кош. Оттам те се катереха по лицето, устните и носа или нахлуваха надолу по стомаха, за да се срещнат с други, които бяха възсядали глезените и се разхождаха по двете колони на бедрата.

Продължихме обиколката си из тълпата и спряхме, за да разгледаме протегнатата дясна китка. В дланта имаше малка локва вода, сякаш остатък от друг свят, която хората, изкачващи се по ръката, разпръскваха. Опитах се да разгадая линиите, които прорязваха дланта, търсейки данни за характера на великана, но раздуването на тъканите ги бе почти заличило и отнесло всякаква следа от самоличността на исполина и от последната му трагедия. Огромните мускули и кости на китката сякаш отричаха наличието на чувствителност у притежателя им, но деликатната извивка на пръстите и добре гледаните нокти, всеки от тях изрязан симетрично на петнайсетина сантиметра от плътта, говореха в полза на известна изисканост, илюстрирана и от гръцките черти на лицето, върху които жителите на града бяха накацали като мухи.

Един младеж дори беше застанал на върха на носа, размахваше ръце настрани и викаше на приятелите си под него, но лицето на великана запазваше сериозното си спокойствие.

Върнахме се на брега, седнахме на камъните и загледахме непрекъснатия поток хора, които идваха от града. Шест или седем рибарски лодки се бяха събрали в крайбрежните води и моряците от тях газеха през плитчините, за да видят по отблизо огромния улов на бурята. По-късно се появиха няколко полицаи и направиха вял опит да оградят мястото, но след като отидоха до полегналото тяло, всякакви подобни мисли ги напуснаха и те се отдалечиха заедно, като хвърляха назад смаяни погледи.

Час по-късно на плажа имаше хиляда души и поне двеста от тях седяха или стояха върху великана, струпваха се по ръцете и краката или обикаляха в непрекъсната блъсканица по гърдите и стомаха. Голяма банда младежи беше заела главата, те се бутаха по бузите и се пързаляха по гладките плоскости на долната челюст. Двама или трима бяха възседнали носа, а друг бе пропълзял в една от ноздрите и оттам лаеше като куче.

Следобеда полицаите се върнаха и разчистиха път сред тълпата за група учени от университета — специалисти по големи животни и морска биология. Бандата младежи и повечето хора върху великана се спуснаха от него, като оставиха след себе си няколко по-дръзки по дух, изправили се върху пръстите на краката и челото. Специалистите обиколиха великана, като кимаха с глави, докато се консултираха оживено, а полицаите ги предшествуваха и изтласкваха назад притискащите се зрители. Когато стигнаха до едната просната китка, най-старшият полицай предложи да им помогне да се изкачат върху дланта, но учените побързаха да се откажат.

След като се върнаха на брега, тълпата отново се покатери върху великана и когато ние напуснахме към пет часа, тя бе завзела исполина, покриваше ръцете и краката му като голямо ято чайки, накацали по трупа на едра риба.

Отидох отново на плажа след три дни. Приятелите ми се бяха върнали към работата си в библиотеката и ми възложиха задачата да държа под наблюдение великана и да разказвам всичко след това. Вероятно бяха доловили специалния ми интерес към случая и наистина изпитвах желание да се върна на местопроизшествието. Това нямаше нищо общо с некрофилията, защото всъщност за мене великанът беше жив, по-жив, отколкото много от хората, които го гледаха. Смайваше ме отчасти огромният му ръст, грамадният обем пространство, заемано от ръцете и краката му, които само подчертаваха микроскопичността на собствените ми малки крайници, но преди всичко простият категоричен факт на съществуването му. Независимо какво друго от нашия живот можеше да се подложи на съмнение, великанът, жив или мъртъв, съществуваше в абсолютния смисъл на думата, даваше възможност да се надзърне в свят на подобни абсолютни явления, на които ние, наблюдателите по брега, бяхме несъвършени, дребни копия.

Когато стигнах на брега, тълпата бе значително намаляла, двеста или триста души седяха по камъните, гощаваха се на импровизирани трапези и наблюдаваха групите посетители, които прекосяваха пясъчната ивица. Последователните приливи и отливи бяха приближили великана към брега, завъртайки главата и раменете му към плажа, така че той сякаш се бе уголемил двойно и огромното му тяло смаляваше размерите на рибарските лодки, изтеглени на пясъка между стъпалата. Неравномерният терен на плажа бе извил леко гръбначния му стълб, гръдният кош се бе надигнал, а главата бе килната назад и той неволно бе заел по-изразителна героична поза. Комбинираният ефект от морската вода и подуването на тъканите бе придал на лицето по-лъскав и не толкова младежки вид. Макар едрите пропорции на чертите да правеха невъзможна преценката за възрастта и характера на великана, класически моделираните уста и нос, които забелязах при предишното си посещение, подсказваха, че той е бил благоразумен и скромен младеж. Сега обаче изглеждаше да е поне в началото на средната възраст. Подпухналите бузи, по-плътните слепоочия и нос и присвитите очи му придаваха вид на охранена зрелост, която отсега намекваше за неизбежна поквара.

Това ускорено развитие на характера му след смъртта, сякаш непроявените елементи на личността му — бяха набрали достатъчно сила по време на живота, за да се излеят в кратко последно резюме, продължаваше да ме удивлява. То бележеше факта, че великанът е започнал да се предава на всеизискващата система на времето, подчинила цялото останало човечество, в която подобно на милионите бягащи вълни на разломен водовъртеж нашият ограничен живот е завършващият продукт. Настаних се върху камъните точно срещу главата на великана, място, откъдето можех да виждам новодошлите и децата, които се катереха по краката и ръцете.

Сред сутрешните посетители имаше няколко мъже в кожени куртки и каскети, които оглеждаха великана с критичен професионален поглед, измерваха с крачки размерите му и правеха груби изчисления върху пясъка с изхвърлени от морето остатъци от рейки. Предположих, че са от някоя общинска служба и несъмнено си блъскаха главите как да се отърват от това исполинско парче смет.

Няколко по-елегантно облечени люде, циркаджии и тям подобни, също се появиха на сцената, разхождаха се бавно с ръце в джобовете около великана, без да разговарят помежду си. Явно масата му беше прекалено голяма дори за тяхното безподобно предприятие. След като си отидоха, децата продължиха да тичат нагоре-надолу по ръцете и краката, младежите се боричкаха върху полегатото лице, а пясъкът от краката им покриваше бялата кожа.

Следващия ден съзнателно отложих посещението си до късно следобед и когато отидох, по камъните бяха насядали не повече от петдесет, шестдесет души. Великанът беше изтласкан още по-близо до брега, намираше се вече на около седемдесет и пет ярда, а краката му мачкаха коловете на загниващия вълнолом. Наклонът на по-твърдия пясък бе килнал тялото към морето и нараненото лице се бе обърнало встрани сякаш в съзнателно движение. Седнах на голям метален рудан, закрепен върху бетонен блок над камъните, и погледнах надолу към полегатото тяло.

Обезцветената му кожа бе загубила седефената си прозрачност и бе напръскана с мръсен пясък, заменил пясъка, отмит от нощния прилив. Туфи водорасли изпълваха празнините между пръстите, а купчини смет и черупки лежаха в кухините под бедрата и колената. Но въпреки това и продължаващото загрубяване на чертите му великанът все още запазваше омировската си величавост. Огромната ширина на раменете и грамадните колони на ръцете и краката продължаваха да пренасят тялото в друго измерение и великанът приличаше повече на автентичен образ на един от удавените аргонавти или герои на Одисей, отколкото на обикновения очовечен портрет, запечатан в съзнанието ми от първия ден.

Спуснах се върху пясъчната ивица и тръгнах между локвите към великана. Две малки момчета седяха в кладенеца на ухото, а в отдалечения край самотен младеж стоеше изправен върху един от палците на краката и гледаше как се приближавам. Както се надявах, никой друг не ми обърна внимание и хората на брега продължаваха да се свиват в дрехите си.

Проснатата дясна китка на великана беше покрита с начупени черупки и пясък, върху който се виждаха отпечатъци от стъпки. Закръглената маса на бедрото се извисяваше над мене и закриваше напълно морето. Сладникавокиселата миризма, която бях усетил преди, сега беше по-остра и през матовата кожа виждах серпантините на съсирени кръвоносни съдове. Колкото и отблъскваща да изглеждаше тази непрекъсната метаморфоза, само животът, осезаем дори в смъртта, ми позволи да стъпя върху трупа.

Като използвах стърчащия палец за перило, аз се покатерих върху дланта и започнах изкачването. Кожата бе по-твърда, отколкото очаквах, едва поддаваше под тежестта ми. Бързо минах по наклонената долна част на ръката и по издутите като балон бицепси. Лицето на удавения великан се възправи от дясната ми страна с подобните на пещери ноздри и огромните плоскости на бузите, наподобяващи конуса на странен вулкан.

Заобиколих рамото по най-безопасния път, стъпих върху широката площадка на гръдния кош, където ребрата се издуваха като огромни греди. Бялата кожа беше покрита с потъмняващите белези от хиляди стъпки, сред които ясно личаха отделни следи от пети. Някой беше построил малък пясъчен замък в средата на гръдната кост и аз се качих върху тази полуразрушена постройка, за да огледам по-добре лицето.

Двете деца се бяха изкатерили по ухото и се вмъкваха в дясната очна кухина, чието синьо кълбо, напълно замъглено от някаква течност с млечен цвят, се беше втренчило, без да вижда дребните им тела. Погледнато косо отдолу, лицето беше лишено от всякаква изящност и покой, отдръпнатите устни и вирнатата брадичка приличаха на разбития нос на огромен кораб, претърпял корабокрушение. За първи път долових колко окончателна е тази последна физическа агония на великана, не по-малко болезнена от това, че той не усещаше разрушението на мускулите и тъканите. Пълната изолация на загиналото тяло, изхвърлено като изоставен кораб върху празния бряг, почти извън досега на вълните, превръщаше лицето му в маска на изтощение и безпомощност.

Когато пристъпих напред, кракът ми потъна в падинка мека тъкан и от едно — отверстие между ребрата избликна зловонен газ. Отстъпих от замърсения въздух, който надвисна като облак над главата ми, и се обърнах към морето, за да прочистя дробовете си. С изненада видях, че лявата китка на великана е отрязана.

Втренчих се смутено в почерняващата плът на отрязания крайник, докато самотният младеж, облегнат върху издигащата се във въздуха опора на стотина фута от мене, ме гледаше с кръвожаден поглед.

Това беше първото от поредицата посегателства. Следващите два дни прекарах в библиотеката, неизвестно защо изпитвах нежелание да отида на брега, съзнавах, че вероятно съм станал свидетел как една разкошна илюзия наближава своя край. Когато отново прекосих дюните и стъпих на каменистия бряг, великанът беше само на малко повече от двадесет ярда и при тази близост до едрите камъни бяха изчезнали всякакви следи от обаянието, което преди излъчваше отдалеченото му тяло, обмивано от вълните. Въпреки огромните размери нараняванията и мръсотията, които покриваха тялото, го смаляваха до човешки мащаби, а големината му само засилваше неговата уязвимост.

Дясната китка и стъпало бяха отрязани, измъкнати нагоре по склона и откарани с кола. След като разпитах малката група хора, събрали се край вълнолома, разбрах, че отговорността за това пада върху една компания за производство на торове и фуражи.

Останалото стъпало на великана се издигаше във въздуха, а към палеца бе закрепено стоманено въже, явно подготовка за следващия ден. Пясъчната ивица наоколо беше белязана от работата на десетина работници, а дълбоки коловози показваха през къде са били извлечени китките и стъпалото. От отрязаните крайници капеше гъста тъмна течност и оцветяваше пясъка и белите черупки от сепии. Когато се спуснах по камъните, забелязах, че по сивата кожа са изрязани саркастични фрази, пречупени кръстове и други знаци, сякаш осакатяването на неподвижния колос бе отприщило ненадеен поток от подтискана злоба. Меката част на едното ухо бе пронизана от дървено копие, а в средата на гръдния кош бе горял огън, почернил околната кожа. Вятърът продължаваше да отвява фината дървена пепел.

Зловонна миризма обгръщаше трупа, непогрешимият белег на разложението, която най-после бе разпръснала обичайното струпване на младежи. Върнах се на каменистия склон и се качих върху рудана. Издутите бузи на великана бяха вече почти затворили очите му и изтеглили устните в монументална прозявка. Правият преди гръцки нос бе изкривен и сплескан, стъпкан в подуващото се лице от безброй подметки.

Когато отидох следващия ден на брега, почти с облекчение открих, че главата я няма.

Изминаха няколко седмици преди следващото ми пътешествие до брега и по това време човешката прилика, която бях забелязал преди, бе изчезнала отново. При по-близък оглед полегналият гръден кош и стомахът явно приличаха на човешки, но след като всеки от крайниците биваше отрязван най-напред в коляното и лакътя, а после при рамото и тазовата става, трупът заприлича на останките от какво да е обезглавено морско животно — кит или косатка. При тази загуба на самоличност и малкото следи на индивидуалност, които упорито не напускаха тялото, интересът на зрителите се бе стопил и брегът се бе изпразнил, останали бяха само някакъв стар събирач на миди и пазачът, застанал върху прага на колибата да предприемача.

Около трупа бе издигнато набързо дървено скеле, от което се полюляваха на вятъра десетина стълби, а пясъкът наоколо бе осеян с въжета, ножове с дълги метални дръжки и железни куки, дребните камъни бяха омазани с кръв и размесени с парчета кост и кожа.

Кимнах на пазача, който ме изгледа мрачно, застанал над мангала си с коксови въглища. Целият район бе напоен с острата миризма на огромните парчета мас, които се варяха на слаб огън в голям казан зад колибата.

И двете бедрени кости бяха свалени с помощта на малък кран, покрит с рядката материя, която преди бе закривала кръста на великана, а разкритите стави зееха като портата на хамбар. Горните части на ръцете и ключиците също бяха отстранени. Остатъкът от кожата върху гръдния кош и стомаха беше белязан с катран на успоредни ивици и първите пет или шест ленти бяха свалени от диафрагмата, оголили огромната арка на гръдната клетка.

Когато си тръгнах, ято чайки се спусна от небето, накаца по брега и закълва оцветения пясък с ожесточени крясъци.

Няколко месеца по-късно, когато новината за появата на великана бе почти забравена, различни части от насеченото тяло започнаха да се появяват из града. Повечето от тях бяха кости, които производителите на торове не бяха успели да смелят — те се познаваха веднага по масивните си размери и огромните сухожилия и хрущяли по ставите. Необяснимо защо тези оголени части сякаш по-добре изразяваха същинското величие на исполина, отколкото покрити с раздута плът. Когато поглеждах през улицата към магазина на най-големите търговци на едро на месо, виждах двете огромни бедрени кости от двете страни на вратата. Те се възвисяваха над главите на носачите подобно на зловещи мегалити, останали от някаква примитивна друидска религия, и внезапно си представях как великанът се изправя на колене с оголени кости и тръгва из улиците на града да събира пръснатите си части по обратния път към морето.

Няколко дни по-късно видях лявата раменна кост да се въргаля пред входа на една корабостроителница (дясната няколко години лежа в тинята сред пилоните под главния товарен кей). Същата седмица мумифицираната дясна китка бе изложена на водния карнавал по време на годишното чествуване на гилдиите. Нормално долната челюст намери място в Музея по естествена история. Остатъкът от черепа бе изчезнал, но вероятно все още се въргаляше из някоя запусната частна градина в града — а наскоро, когато плавах надолу по реката, забелязах две ребра от великана да образуват декоративна арка в една крайбрежна градина, вероятно бяха ги сметнали за челюстни кости от кит. Голям правоъгълник ощавена и татуирана кожа с размерите на индианско одеяло служи за фон на куклите и маските в един магазин за сувенири недалеч от Лунапарк и не се съмнявам, че някъде из града, в хотелите или клубовете за голф мумифицираният нос или уши на великана висят върху стената над камината…

Останките от скелета, обелени от всякаква плът, все още са на брега, обезщетените ребра напомнят гредите на претърпял корабокрушение кораб. Колибата на предприемача, кранът и скелето ги няма, а пясъкът, натрупван по брега в залива, е засипал тазовата кост и гръбначния стълб. През зимата високите, извити кости лежат изоставени, вълните ги заливат, но през лятото те са идеално място за почивка на изморените от полети над морето чайки.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.